Петко Тодоров
Мишка

chitanka.info

I

Инженер Кръстев дълго обикаля около пътните врата на къщата си, докато се реши да влезе. Страшно предчувствие навяваше на душата му тая тъмнина, която бе забулила целия дом. Сякаш че се бои да влезе, да не би да го затворят вътре, па после… Той надникна още веднъж през прозорците — не се мярка ни жива душа: като че ли всички се преструват — дебнат го, та кога влезе веднъж в стаята си, да го налегнат и… Той и сам не може да си въобрази какво ще го правят… И защо всички го преследват? Какво особено е станало? Кой какво знае?… И защо тъй с удивление, с любопитство да го изглеждат от глава до пети? Сякаш че е нов в града. Като че ли първи път минава край доктор Наумови… А нали до вчера и денем, и нощем бяха неразделни?… И кой си е позволил сега да мисли… Какво мислят?… И кой им е казал? Знае ли някой неговите отношения към тая фамилия?… Той бе тъй близък до вчера — вчера вечерта излезе от тях… А сега?… Сега се събрали, разтичали се съседи — целият град, и мало, и голямо, заговорили… за него. Като че ли всякой има право да говори за поривите на сърцето му… Всички… Как си позволяват?… И преследват го… Искат… — Кръстеви — сам не знае какво искат от него, само чувства, че някакво зло, някакво нещастие иде да го застигне. — И тя всичко туй прави без стеснение, без да му мисли… Да помисли поне за мъжа си, за него… Посегнала да се трови… Събрали се комшийки, разтичал се градът… А Наумов… как ще се срещнат сега?… Той е имал такова голямо доверие в него, и той го излъга. Наумов ще иска сега… навярно ще иска удовлетворение — и той… ще му даде…

Мигом му се представи срещата с доктора и разправиите — и слепите му очи пламнаха, пробуди се заведнъж току-що стихналата му душа и причерня му наоколо.

В туй време отгоре из тъмната улица се зачуха познати гласове на негови другари. Той се сепна, стори му се, че разправят за него, за докторката — и без да мисли, той прескочи прага и бързо въздръсти нагоре из стълбите.

— Димо — извика машинално той. Обърна се насам-нататък — никого няма из къщи.

„И той ли се е скрил?… Да не е и той отишъл… у докторови?“ — му мина случайно през ума.

Инженерът се почувства сам, оставен, затворен.

Влезе в стаята си, запали ламбата и на масата съгледа едно писмо, което изведнъж го порази.

„Ето, туй… свърши се вече — мина несъзнателно през ума му. — Аз нали си знаях?… Туй е…“ И той простря ръка да вземе плика. Погледна го отсам-оттатък и сякаш не се решава да го отвори.

„… Туй е — прощално писмо… тя, Миш… Мина… пише ми последнйо… Укорява ме… Подлец…“

Кръстев извърна глава, затвори със сила вратите — да не би да влезе някой, да го види… Без да мисли, пръстите му разкъсаха плика, той погледва написаните листове и като да се колебае да зачете… „Прилича на прощално писмо…“ — му минава през ума, сяда до масата и очите му машинално тръгват по редовете на писмото.

„Сега е вече всичко свършено. Честта ми е потъпкана, сърцето — ритнато и мен не остава друго, освен с последните си сили да упражня последното си право — правото над себе си. Но преди да свърша, иска ми се, милий Саша, да напиша няколко реда теб, за когото животът на една опозорена жена не вярвам много да важи, но който остави толкова неща в едно искрено сърце… Както виждаш, аз, макар и да казваш, че съм озлобена, имам още слабостта да те любя. И тая любов, която за теб е вятър, страст, глупости, на мен решава живота.

Аз знаях, Саша, или по-точно предчувствах, че ти не можеше да свършиш с мен инак освен тъй… Да ме захвърлиш като една пачавра. Знаях аз края, страшния край на моята безумна любов, ала не мислех и не исках да помисля за него. Знаях. И даже в най-задушевни минути, когато упоени един до друг, забравили всичко наокол, ти ми се кълнеше, че ще презреш и обществено мнение, и служба, и всичко, и всичко — само да се ощастливим, — аз, която, никога не съм ти изисквала никакви обещания, не ти ли запушвах устата с горчиви усмивки, съзнавайки тежката си участ?… Но аз те любех безотчетно, лудо. Аз те любех с всичките ти слабости и дребнавост, съзнавайки, че теб не свързва нищо друго с мен освен една престъпна страст. Аз те любех, защото ти бе Саша, моят любим Саша, и защото нещо сякаш ми казваше, че ти си роден за мен.

За тая си любов аз стъпих на свойта семейна чест; аз разкъсах всички връзки с толкова родни и мили, що имах в този свят, аз се реших най-сетне и на престъпление.

Аз се опозорих.

Животът става несносен за мен — аз не мога да лицемеря. Ала това, което подкосява тъй рано още моите дни, е, че ти, Саша, ме ритваш, зарязваш като последня кокетка… впрочем и към нея биха се отнесли, вярвам, по-сърдечно.

Ако и да съм нещастна, презряна, но аз съм горда — а ти тъй нарани моята гордост! Ти се подигра и с най-светите ми чувства. Това не е по силите ми да го понеса.

Но и сега, в последните минути на живота си, когато няма защо да се съмняваш в моята искреност — аз ти казвам: не жаля за станалото. Напротив, аз съм доволна. Доволна съм от тоя тъй къс, ала и тъй блажен живот. Щастието не може да бъде дълго. Ах, колко добре би било да бях умряла в ръцете ти… в онез безумни, но щастливи дни…

Сега умирам отровена — отровена от своята любов.

Теб желая щастие. Вземи си жена, която да не е «възпитана на Тургеневите романи», а българка, настояща българка, без желания, без смелост да повярва в по-добър живот. Защото, Саша, ти си заклещен в стените на едно обществено мнение и не можеш никога да изхвръкнеш, да погледнеш към нещо по-възвишено…

Аз ще имам сила да ти простя всичко. А ти помисляй си понякога за твоята луда Мишка.“

II

Той остана като стреснат.

Такова писмо съвсем не очакваше! Той мислеше, че ще го наругае, ще го изобличи — ще му каже, че е подлец, мръсник… И като да се готвеше, като да събираше сили да отстои на нейния удар, да й отговори и да се оправдае пред себе си… А то излезе? — Тя дори му прощава и още го… люби.

Кръстев се почувства изведнъж отпаднал, слаб, победен. В туй писмо имаше нещо дълбоко, велико, към което той не смее да издигне очи. Той е слаб да го понесе, даже да помисли за него… Той само чувства нещо силно, нещо необикновено, което неговият ум не може да обхване. И в душата му сякаш се сблъскаха две чувства. Той се замая. Сърцето му се преви, започна дълбоко да подема.

Стана — зави му се свят. Полетя, тръшна се на леглото, стисна с две ръце главата си…

„… Мишка, Мишка — в безсъзнание мисли той, — моята бедна Мишка. Защо?… Какво струваше ти… нали?… Мишка…“ И страшно ставаше в душата му. Пред него като да стои тя, невисока, с мило, почти детинско лице, над което се е завила копринената й коса… Нейните малки, но живи очи светят, блещат… И той е до това лице, до туй нежно, румено лице, което толкози пъти е милвал…

Той открива очи — треперлива светлина мъждука наоколо, душата му като да начева да се проясня, умът му се събуди.

„… И сега… сега тя вече е умряла…“ — помисли си той и мигом пак се изправи пред него онзи чуден образ — пребледнял, очите изгаснали, но устните догорял розовият пурпур… Простряна е тя на кревата, вцепенена, няма… Никого не вижда, нищо не чувства… И никога тя вече няма да стане, да се усмихне… всичко е хладно — тя е един труп, безчувствен труп, който…

И Кръстев потреперва. Нервите му не могат да изтърпят тия мисли. Мъчително се гърчи душата му — вред го боли.

… А вчера тя бе мила, здрава — нейният детински, но смел поглед, който тъй го побеждаваше, нейният кръшен смях… Ах, всичко той още чувства, сякаш че е пред него… Нему още се не вярва… Как, нима? — И тъй скоро… от нищо… те да се разделят?…

„И всичко — замисли той, — всичко стана, защото не отидох… Не изпълних един неин каприз… Защото й показах, че и аз съм човек… човек със самостоятелност…“ — И като да посегна да я обвинява; но нещо му препречи; той няма сила. Закрачи назад-напред из стаята с увиснала на гърди глава и сякаш мислите му тръгнаха с него.

Кръстев си спомни как вчера крои, обмисля дълго — да отиде и да й каже, че те вече тряба да… да се вразумят… Но изведнъж мислите му го отнисат в недавнашни дни; той е до нея, страстно притиснал до гърди нежното й тяло, със сладострастни влажни очи я гледа и несъзнателно бъбри — повдигнат, отнесен от света нейде… далеч; упоен от нея, той й говори, обещава, че всичко ще стори за нея и… искрено говори — без да има на ум умисъл да лъже… Ала в такива минути неговият ум като да се променяше. Защото той някак инак мислеше. Наистина той я обичаше, обичал я е винаги — обича я и сега; но що можеше да стори?… Той й се кълнеше, той мислеше да се съберат, да заживеят наедно. Но — той е още млад, с положение, неженен. Нему се иска да си вземе някоя млада, свенлива девойка и тихо, спокойно да прекара живота си като всички хора. Вижда му се глупаво и някак лудешко да се поведе по ума на една „лека“ рускиня. Той не можеше да се отдели от света, не можеше да слезе от положението си… И как тъй? Мислимо ли е? — Какво ще кажат роднини, приятели? Да рекат хората: „Инженер Кръстев взел чужда жена“…

Той се мъчи да се оправдае пред себе си, да каже, че той не е виновен; но при това и сам пак чувства, че и тя… не е виновна. Тя не е „развалена“, „лека“ жена… Тя е… необикновена, силна — велика. Пред нейното лице той е ничтожен, дребнав — дребен е и целият свят… Тя стои високо, недостигаема. — Тя искаше да го издигне и него нейде високо, дето нищо се не чува. И той нема толкози сили… той е слаб… И вместо това… той я уби, бездушно я уби. Той е престъпник, убийца й… Ще отговаря, той ще тряба да търпи своето… наказание.

„Но законите не преследват такива престъпления — минава през ума му. — За тях… наказания няма…“

И той повдигна глава. Всичко сякаш е замъглевено окол него. Докривява му — и той наново се тръшва разплакан в леглото. „Няма, няма — безсъзнателно шепти инженерът, — няма кой да те защити теб, моя бедна, мила Мишка, няма в тоя свят закон, който да защити правата на твоето искрено сърце… Защото всички… всички ние сме злодеи…“

И със стиснати ръце, свит, той си заравя главата във възглавницата. Нещо сякаш хвучи над главата му, умът му се вдървява. Той премалял, той се униса в страданията си.

Буден ли е или спи — и той сам не знае. Като да е потънал, да е увиснал всред пространството, без да разбира, без да чувства нищо наоколо.

„И утре — минава неволно през ума му — ще удари първият камбан.“ Представя му се как тежкият звън ще се разнесе над замрелия от тъга град, как ще затупат сърцата, ще се разплачат всички-всички — за хубавата руса Мишка… А него ще гледат с презрение — той не ще може лице да покаже вън от къщи… Ще го презират… И тя умряла, а той не ще може да я види… да я види за последен път… Ще я погребат и него няма да пуснат дори до нейния гроб… да поплаче над гроба й, защото я обича… защото тя го е обичала и за него… за него е умряла… И потопен в адски мъки, той ужасно страдае за нея… Боли го — като да го гризе нещо… нещо като въглен гори сърцето му.

Незабелязано Кръстев заклюмва, унася се. Всичко се смутолява из душата му — той сякаш е безсилен да чувства и като че ли заспива…

„… Ах, Мишка, Мишка — като да бълнува той, — ако сега би ме видяла… ако би ме разбрала…“

И той като да вижда, че е сам, чужд в тоя свят… Притиснат от мъчителен сън, той не може да се опомни.

… Но той, убиецът, няма право да тъжи… защото злодейците не плачат над жертвите си… Тя ако би го видяла сега, би се хвърлила върху му — и с нокти би му извадила очите… да не плаче.

И Кръстев се още повече сви.

В туй време над вратите зачовърка и застърга — мишка. Нейното скърцане все повече и повече се усилва.

Като насън инженерът вижда, сякаш че тя — облечена в бяло облекло, иде, приближава се към неговите врата… „Тя, Мишката… иде…“ Той се разтреперва и колкото по се пробужда, толкова по-ясно чува човърканията на мишката…

Нещо се преобръща в него, той се забравя.

„… Иде — мисли си — и какво ще иска сега тя от мен?… Аз… нали… защо?… Какво… Аз затворих…“

И той вече чувства как всеки миг тя се приближава към него… Ето сега ще влезе…

Мишката продължава да човърка в тавана.

В съня си той скача, открива очи: в полутъмната стая трептят лъчите на ламбата. Наоколо глушина, като да се е спотаило всичко от страх. Само мишката по-силно и по-силно загризва.

Инженерът почувства мигом нещо ужасно. Като че ли идат при него мъртви, костеливи хора… Още малко — и ще го нападнат… и тогава…

„… Ами сега?…“ — той не знае сам що да стори… Завъртя плахо очи насам-натам — вратите са затворени.

„… Мишките ще прегризят и ще влязат“ — сякаш помисли той нечаяно…

Помери да скочи из прозореца, но не се реши. И той дръпна шапката си и замаян изхвръкна из вратата.

III

Запъхтян, с широко отворени плахи очи, той върви бърже-бърже по пустата улица. Из загърнатите в мъгливата плащ на нощта домове злокобно се е спотаил животът. Всичко глухо. Тук-таме се мерне свещ или фенер, светлината на които незабелязано се дави в мрака. Жива душа се не среща тъдява.

А инженер Кръстев все върви. Той като че ли се бои да го не застигне нещо — какво, и сам не знае, само чувства, че нещо ужасно, страшно го гони. Нещо тайнствено, могъщо, което се провира и в самата му душа, нещо необикновено. Той бяга. И всичко, което досега го мъчеше, като да влезе минутно в него, той го заключи в себе си… Де е тръгнал, де отива, той не знае.

Далече нейде в ъгъла на улицата му се мярва светлина — отворена врата; пристъпва още няколко крачки — вижда кръчма. И неволно краката му го понисат нататък.

В тая малка бедна кръчма, си мисли той, никой няма да го познае — не могат го намери в нея… Тя е тъй затънтена…

Кръстев се приближи и прескочи прага, като инстинктивно се наведе: кръчмата бе ниска, опушена. Покрай изцапаните маси бяха насядали няколко дрипави хора. Едни играят, други знаменателно погледват пред себе си шишето с вино. Замъглявени от тютюневия дим, на Кръстева се показаха някак таинствени, чужди… Те го изгледаха въпросително, той почувства техните погледи, но правеше усилие над себе си да се покаже, че уж не обръща никакво внимание. Приближи се до една свободна маса, седна и се изви към кръчмаря — възвисок, с мазни, засукани черни мустаци човек, с бели фланелени ръкави, по жилетка, на която виси дълъг сребърен кордон.

— Какво обичате? — запита кръчмарят, изправен пред високата камина, гдето вреше голямо кафениче.

— Дай… донес конят — нехайно отговори Кръстев, като се мъчеше да се съвземе, да се опомни.

И още по-странно става в душата му. Като да живее в други мир, отдалечен, отчужден отвред… Тия, които го заобикалят, струват му се някак странни — като че ли са мъртъвци… Те със своите бледави, необръснати лица и съдрани дрехи, като да са сенки, привидения… Като че ли сънува някакъв лош сън…

— Заповядайте… — се доближава до него кръчмаринът, слагайки отпреде му табличка с вода и коняк.

Инженерът машинално издига чашата, гаврътва я в гърлото си и конякът изведнъж сякаш го пробужда; той отваря още по-широко очи.

„… Добър коняк“ — му минава през ума, като се мъчи да не съгледа другата мисъл: „Напий се — по-леко ще ти е“… Иска да излъже сам себе си. — „Добър конякът… оживява те…“

И като че ли забравя що е ставало с него: само му тежи нещо, някакво смътно чувство като че го завладява и него го боли, страшно му е…

— Ей… — вдига глава той към кръчмаря, — дай ми де… дай ми повече… дай ми едно шише.

Кръчмарят го погледва малко с недоумение, но покорно изпълнява заповедта му.

Кръстев обръща и втора чаша, и третя… и сякаш почва да се окопитва, да оживява. Това, що му тежи, като да се разтопява и той по-свободно взе да отдъхва.

„Добър коняк…“ — си казва той машинално.

И инстинктивно гаврътва още една чаша, която сякаш се разлива ей тъй, и в душата му става леко-леко…

Без да знае защо, той изкриви уста, като да се усмихне, потегли мустаците си да ги изцеди от коняка и погледна доволен около себе си. Па нещо сякаш повдига ръката му към шишето и той налива, пие…

Стана му леко, душата му се подема и всичко що беше се по-преди сгъстило в нея, неусетно се изпарява. Мозъкът сякаш го обви мрак и туй, което по-напред се обаждаше в него, незабелязано замлъкна. Само там, на дъното, в гърдите му, нещо има да гори, та той го гаси с коняка.

Кръстев издигна очи и — стори му се, че навред всичко е поръсено с коняк, неговите капки блестят като елмази, техният блясък премрежва очите му ослепително. Упоен, той начева и да се смее…

Той пак навири шишето, та сипа, но чашката едвам се подига. Усмихна се победоносно, па завъртя и последнята глътка.

„Трябва да се върви… в къщи“ — му хрумна инстинктивно в главата и сякаш че страх го изби, но неясно някак: той нищо не разбра. Засуква си мустака, погледва изпод вежди кръчмарина и изтежко вика:

— Хей, кръчмар, ела тука…

Кръчмаринът се приближава до него.

— Колко струва?…

— Имате — каза той, като го погледна — три лева за едно шише коняк…

Кръстев бръкна в долния си джеб, извади три лева и небрежно ги хвърли на масата. Стана и полека се измъкна из кръчмата.

Нещо като че ли е разбурмило краката му, ръцете му — всичките му кости, та те се огъват ту насам, ту нататък — разхлабацани; очите му се замъглевили. Политайки ту въз тази, ту въз онази страна, той едвам върви; струва му се, че къщите се местят, клатучкат, сякаш ще паднат: фенерите, прозорците и всичко из улицата като че ли върви наспоред с него…

Но той не искаше да съзнае в себе си, че е пиян, та се мъчеше да се крепи.

IV

След два часа окалян, измокрен, Кръстев се дотътра до в къщи. Влезе в стаята си. Всичко наоколо бе тъмно, а тъмно бе и в самата му душа.

Той смътно съзнава, че излъга себе си, примами се: усеща, че е пиян. Но все има в него нейде трезво, което му казва нещо, що той не дочува, ала все пак го чувства — казва му, че е виновен…

„Мишка, Мишка — като да се съвзема в ума му несъзнателно, — ах, ако ме видиш сега… напих се, Мишка… пиян съм…“

И всичко сякаш се завъртя край него. Той полетя, улови се о кревата и нещо като че го напъна, като че се повдигна от стомаха му: начена да бълва. Очите му се кокорят повече и той сякаш вижда наоколо само мишки… Събират се те да ядат това, което изригват устата му… И ето ги много, по целия под се разиграли мишки, мишки, мишки… малки, големи, прескачат се, извиват своите дълги опашки… гледат го…

Той изтръпва — пада в кревата. Да ги не гледа — затваря очи… Но ето че там отнейде из тъмнината излизат големи плъхове… Ето я… ето и Мина — Мишка — една такава голяма: хем бяла, хем руса и пепелява мишка. Тя разбутва всичките и бавно се доближава до него — очите й светят, страшно се кокори, па… издига се, хвърля се на краката му, на гърдите му: впива нокти в тях. И забива ги, все повече ги забива. Започва да тече кръв… той умира от болест Край него заобикаля с блеснали очи един плъх — туй е доктор Наумов — мисли си той, — чер плъх… до него други… трети, с дълги опашки, с блеснали очи, с продълговати муцунки, из които се подават малките им остри зъби… заядат го всички…

В туй време на тавана мишката пак загризва. Кръстев чува нейното стъргане като насън — и обръща глава; счува му се, че тук, там, на тази страна, на онази, навред човъркат мишки… хвърлят се към него и ето ги като мраве по столовете, по леглото, по масата — навред подскачат, гледат го — всички извили глави и все на него налитат… Те вече гризат тялото му, хрускат костите му: ще влязат в него, в самата му душа. Той се свива на кълбо от болки и страх. Ала мишките се провират, проядат му корема и наскачват из него, сякаш че ли е хралупа. Прегризват му ребрата и ето че една навожда малката си муцунка вече и към сърцето му… Заяда, дърпа едно по едно късче от него, ръфа го, сдъвкано го изплюва… другите го ръфат и също го изплюват… и той гледа тези парчета и всяко от тях захваща да го боли… Сърцето му е вече проядено и черна кръв бликва, излива се от него… и той вече слабее-слабее. А мишките се къпят в локвите на кръвта му. Той си стиска ръцете — гърчи се от болки. Цял е прояден — останал е само мозъкът… Но ето вече мишките се хвърлят и към главата му — една загризва при сляпото му око, иде и друга… Захващат да гризат черепа му и той чувства как прегризват вече костта — как тя отънява, пращи, сякаш че с трион я режат… Вече мишката издига предния си крак и бутва горнята част на главата му — тя пада на земята като кратуна… мишките подскачат към него… и ето на търкало се нареждат и захващат да ядат мозъка му. А мозъкът му е бял, смотан като надути черва, тлъст; те отварят колкото могат малките си уста и лапат мазния му мозък… Задавят се, раздърпват го — ей повличат го по пода… разцапва се… И вече черепът му е празен и в него наскачват мишки една върху друга…

„Аз вече съм умрял — му минава през ума, — аз нямам мозък, цялото ми тяло е продънено… и няма… не усещам вече нищо.“

А всъщност той чувства страшни болки. И обезумял от ужас, Кръстев вдига ръка да удари една мишка, но юмрукът му със сила хлътва в меката постеля, попръскана от нечистотиите на бълването. Мокротата го сепва.

„Попръсках се с мозъка си…“ — минава му през ума.

И той скача, отваря широко очите си, цял настръхнал.

Първите бледави лъчи на деня, които се премъкваха през черните дебели облаци, трептяха в прозорците. В стаята още неясно се очертават предметите.

Той още не може да се опомни.

Инстинктивно снема от стената висящия револвер и с натегнала глава се връща пак към леглото.

„Само да има смелост някой да се доближи! — И той се простира на креватя, като стиска револвера: — Всички като мухи ще пречукам…“

И уморен отпуща пак глава върху възглавницата. Иска му се да увери сам себе си, че той е подплашил вече мишките — те няма да посмеят вече да пристъпят. Но ослушва се — на тавана мишката пак продължава да гризе.

И запъхтян, настръхнал, с разтреперана ръка, той издига револвера, обтяга кондака.

Мигом огнен език се показа от устата на оръжието и се изгуби в облак миризлив пушек. Един силен гръм разтърси наоколо, а на тавана се зачу плачливо цвърчене.

Кръстев се сепна. Стори му се, че направи нещо решително, уби… „Престъпник… убийца…“ — му минава през ума. Скача от кревата, дръпва си шапката и тичешком, със силно разтупано сърце, избягва навън…

V

Небето се продираше. Мъгливият ден вече проясняваше запустелите улици. Тук-таме се мерне някой ранобуден работник, стъпките на когото сурово заглъхват из околната глушина. А нейде шумно затракат кепенци — отварят дюгените…

Кръстев бягаше. Той искаше да върви, да побегне, да отпътува надалеч-надалеч — да се спаси.

Като да го гонеше нещо.

И незабелязано той се изстъпи на брега на морето. Денят като да се огледваше плахо в морските вълни, които светнали игриво се гонеха към брега. На Кръстева му се струва, че там, далеч, на воля, всред ширините на морето, което се губи из хоризонта, е спасението, там той може да отдъхне свободно, да се отърве…

Параходният рев, който изтрещява наоколо, сякаш го пробужда и той машинално се приближава до лодките на пристанището.

— Хайде, качвай се, че тръгва — не можем го стигна… — каза каикчията, като го погледна повелително.

Той, без да знае защо, се покорява и влиза в лодката. Завъртяват лопатите.

Стигват. Ето парахода. Той се подема по стълбата нагоре. Изправен на кувертата, вятърът го брули, а той сякаш се е отпуснал — и иска да лети, да плува…

Той чувства, че заминава, и някакво странно чувство облада душата му.

Параходът изсвири още веднъж, обърна нос напред и бодро зацепи сините води. Градът се губеше зад леките му кълба дим.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.